Viktor Janukovyč
Viktor Janukovyč Віктор Янукович | |
---|---|
![]() Viktor Janukovyč v roce 2010 | |
4. prezident Ukrajiny | |
Ve funkci: 25. února 2010 – 22. února 2014[1] | |
Předseda vlády | Julija Tymošenková Oleksandr Turčynov Mykola Azarov |
Předchůdce | Viktor Juščenko |
Nástupce | Oleksandr Turčynov |
9. a 12. předseda vlády Ukrajiny | |
Ve funkci: 22. listopadu 2002 – 7. prosince 2004 | |
Prezident | Leonid Kučma |
Předchůdce | Anatolij Kinach |
Nástupce | Mykola Azarov |
Ve funkci: 28. prosince 2004 – 5. ledna 2005 | |
Prezident | Leonid Kučma |
Předchůdce | Mykola Azarov |
Nástupce | Mykola Azarov |
Ve funkci: 4. srpna 2006 – 18. prosince 2007 | |
Prezident | Viktor Juščenko |
Předchůdce | Jurij Jechanurov |
Nástupce | Julija Tymošenková |
Stranická příslušnost | |
Členství | KSSS (1980–1991) Strana regionů (2003-2010) žádná (od 2010) |
Rodné jméno | Віктор Федорович Янукович |
Narození | 9. července 1950 (74 let) Jenakijeve, Doněcká oblast, Ukrajinská SSR, SSSR |
Národnost | ukrajinská |
Choť | Ljudmyla Oleksandrivna |
Děti | Olexander Viktor |
Alma mater | Doněcký polytechnický institut |
Profese | strojní inženýr |
Náboženství | Ukrajinská pravoslavná církev |
Ocenění | Řád za zásluhy 3. třídy (1998) Řád za zásluhy 2. třídy (2000) Čestný občan Doněcké oblasti (2002) Řád za zásluhy 1. třídy (2002) medaile Anania Širakaciho (2004) … více na Wikidatech |
Podpis | ![]() |
Commons | Viktor Yanukovych |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Viktor Fedorovyč Janukovyč (ukrajinsky Віктор Федорович Янукович, rusky Виктор Фёдорович Янукович; * 9. července 1950 Jenakijeve, Doněcká oblast) je bývalý ukrajinský politik, v letech 2002–2004, 2004–2005 a 2006–2007 premiér a v letech 2010–2014 prezident země. V prezidentských volbách v roce 2010 byl se ziskem 48,95 % hlasů zvolen prezidentem Ukrajiny, úřadu se ujal 25. února 2010.[2] Po vleklé ukrajinské krizi probíhající od listopadu 2013 a po jeho zmizení byl dne 22. února 2014 v nepřítomnosti parlamentem fakticky sesazen.[1] Po té se za pomoci ruských speciálních složek odebral do exilu do Ruska.
Život
[editovat | editovat zdroj]Narodil se v dělnické rodině polského a běloruského původu. Jeho matka zemřela, když mu byly dva roky, později přišel i o otce a vyrůstal s polskou babičkou.[3] V roce 1967 byl odsouzen na tři roky odnětí svobody za účast na loupeži,[4] po roce ho však propustili v rámci amnestie k 50. výročí VŘSR. V roce 1970 byl opět odsouzen, a sice na dva roky za těžké ublížení na zdraví. Server iDnes.cz napsal, že podle některých zdrojů to bylo za hrubé znásilnění.[2] Ve vězení se měl stát spolupracovníkem KGB, což mu mělo zajistit rychlejší propuštění i zahlazení obou odsouzení již v roce 1978.[5]
V 70. letech pracoval jako autoelektrikář. V roce 1980 získal diplom inženýra-mechanika na Doněcké státní technické univerzitě (dříve Doněcký polytechnický institut), v roce 2001 ukončil Ukrajinskou akademii zahraničního obchodu, obor mezinárodní právo. Od roku 1996 do 21. listopadu 2002 byl gubernátorem Doněcké oblasti (gubernátor je zpravidla jmenován prezidentem Ukrajiny).[2]
Janukovyč je od roku 1972 ženatý, jeho manželka se jmenuje Ljudmila Olexandrivna. Manželé mají nyní již jen jednoho syna Olexandra (* 1973). Jeho firmy získávaly v době, kdy byl jeho otec prezidentem, mnoho státních zakázek a dostal se tak mezi 100 nejbohatších Ukrajinců.[5][6]
Mladší syn Viktor (1981–2015) se podle zpráv 20. března 2015 utopil v Bajkale, když auto, které řídil, se na ledě propadlo do jezera.[7]
Prezidentské volby
[editovat | editovat zdroj]2004
[editovat | editovat zdroj]Janukovyč se stal v dubnu 2003 předsedou Strany regionů a v roce 2004 byl jedním z favoritů prezidentských voleb na Ukrajině: byl podporován prezidentem Leonidem Kučmou, ruskojazyčným obyvatelstvem na východě i Ruskem; v jeho kampani, kterou vedl jeho pozdější protikandidát z roku 2010 Serhij Tihipko,[8] pracovali také ruští poradci.
Ústřední volební komise ho nejdříve i přes řadu stížností na falšování voleb prohlásila 21. listopadu 2004 jejich vítězem (s deklarovaným ziskem 49,42% hlasů oproti 46,69% pro Juščenka), aniž by se stížnostmi zabývala. To vyvolalo vlnu masových protestů a demonstrací, které vyústily v anulování výsledků a opakování druhého kola voleb dne 26. prosince 2004. V opakovaném hlasování, které podle vyjádření mezinárodních pozorovatelů tentokrát již proběhlo v souladu s demokratickými pravidly, získal prozápadní kandidát Juščenko 52,00% hlasů, kdežto Janukovyč pouze 44,19%. Oficiální volební výsledky byly Ústřední volební komisí publikovány 11. ledna 2005.
2010
[editovat | editovat zdroj]Podle vyhlášení ústřední volební komise se Janukovyč stal vítězem prezidentských voleb na Ukrajině. Janukovyč vyšel vítězně z prvního kola 17. ledna 2010 se ziskem 35 % hlasů. Dle očekávání uspěl na východě a jihu země, na Krymu a také v Zakarpatí. Druhá skončila dosavadní premiérka Julija Tymošenková se ziskem 25 % hlasů.
Po sečtení všech hlasů druhého kola voleb vyhrál Janukovyč se ziskem 48,95 % nad Tymošenkovou, která obdržela 45,47 % odevzdaných hlasů. Mezinárodní pozorovatelé označili volby za regulérní a čestné, Janukovyč se následně prohlásil vítězem voleb. Tymošenková výsledky voleb neuznala a podala žádost na jejich přezkoumání u Nejvyššího soudu, který pak 17. února oznámil, že pozastavil platnost výsledků voleb, dokud její stížnost neprojedná. 20. února 2010 však Tymošenková svou žalobu u soudu stáhla, čímž výsledky prezidentských voleb nabyly platnost.[9][10][11]
25. února došlo k inauguraci Janukovyče do úřadu prezidenta, premiérka Julije Tymošenková a předchozí prezident Viktor Juščenko vyjádřili s inaugurací nesouhlas.[2]
Prezidentem Ukrajiny
[editovat | editovat zdroj]Přestože byl Janukovyč obecně vnímán spíše jako „proruský“ kandidát, nebylo pro něj sbližování s Ruskem prioritou. Členství v NATO ale odmítal.[12] Jeho první prezidentská zahraniční cesta na začátku března 2010 vedla do Bruselu. Janukovyč hodlal spolupracovat s Evropskou unií, nakonec ale smlouvu o spolupráci mezi EU a Ukrajinou v listopadu 2013 odmítl, což mezi částí obyvatel a parlamentní opozicí vyvolalo vlnu protestů. Demonstranti tvrdili, že budou protestovat do doby, než se něco nezmění a dokud Janukovyč neodstoupí, tak jako to bylo u Oranžové revoluce. Protesty šly až tak daleko, že Janukovyč povolal policejní složky na „protiteroristickou operaci“ proti ozbrojeným protestujícím. Při těchto střetech zemřelo okolo 80 lidí, z toho 13 policistů.[13]
Sesazení
[editovat | editovat zdroj]Dne 21. února Janukovyč pod tlakem evropských států podepsal spolu se třemi předsedy opozičních stran a ministry zahraničních věcí Německa, Francie a Polska dohodu o vyřešení krize,[14] podle níž se obě strany měly zdržet násilných akcí, parlament měl odhlasovat návrat k ústavě z roku 2004, mělo být zahájeno nezávislé vyšetření násilností, sestavena vláda národní jednoty a do prosince 2014 provedeny předčasné prezidentské volby.[15] Zástupce prezidenta Ruské federace se pouze zúčastnil jednání, avšak dohodu nepodepsal. Následující den demonstranti v čele s aktivisty Pravého sektoru bez ohledu na dohodu prohlásili, že Janukovyč musí okamžitě odstoupit.[zdroj?] Poté demonstrovali i ve vládní čtvrti a před parlamentem. Janukovyč zmizel a prohlásil tyto události za státní převrat.[16] Protože parlament nevěděl, kam zmizel, a bylo jasné, že je pod kontrolou Ruska, byl odvolán z funkce. Prezident Ruské federace Vladimir Putin později tvrdil, že pověřil šéfy ruských speciálních složek a lidi z ruského ministerstva obrany ochranou Viktora Janukovyče.[17] Janukovyč vzápětí uprchl podle Putinova líčení na svou vlastní žádost s ruskou pomocí na Krym a po několika dnech do Ruska.[18] Usadil se pak v Rostově na Donu.
Dne 22. února 2014 byl Janukovyč parlamentem (Verchovná rada) sesazen z funkce prezidenta Ukrajiny.[1] Podle některých pozorovatelů a odborníků na státní právo se tak stalo v rozporu s ukrajinskou ústavou.[19][20] Způsob, jakým byl Janukovyč z úřadu prezidenta sesazen, neodpovídal článkům 108 a 111 tehdejší ukrajinské ústavy.[21] Právník Matthias Hartwig z Institutu Maxe Plancka v Heidelbergu vyslovil názor, že vláda Ukrajiny vzniklá po sesazení Janukovyče nebyla právoplatně instalována.[22] Povinnosti prezidenta poté převzal nově zvolený předseda parlamentu Oleksandr Turčynov.[23]
Po odchodu do Ruska
[editovat | editovat zdroj]Žije v luxusní vile, vlastněné ruským ministerstvem vnitra, ve vesnici Bakovka, součásti města Odincovo nedaleko Moskvy, i když svou oficiální adresu uvádí v Rostově na Donu.[24]
Podezření, obvinění a odsouzení
[editovat | editovat zdroj]Hned v únoru 2014 zmrazily švýcarské úřady všechny tamní majetky Janukovyče, jeho syna a dalších 18 blízkých osob, a zahájily vyšetřování Janukovyče a jeho syna pro podezření z praní špinavých peněz.[25] V prosinci 2021 bylo zmrazení opět prodlouženo,[26][27] má jít o majetek v hodnotě 70 mil. švýcarských franků.[28]
24. ledna 2019 byl ukrajinským soudem odsouzen ke 13 letům vězení za trestný čin vlastizrady a napomáhání při vedení války proti Ukrajině[29], neboť 1. března 2014 poslal ruskému prezidentovi Putinovi dopis, v němž žádal o obnovení pořádku na Ukrajině za použití ruských armádních a policejních sil.[30]
Začátkem března 2022, po zahájení ruské invaze na Ukrajinu, byl podle informací ukrajinských služeb v Minsku a po předpokládaném obsazení Kyjeva ruskou armádou měl být opět dosazen do funkce prezidenta Ukrajiny.[31]
23. května 2022 vydal ukrajinský soud zatykač na Janukovyče v souvislosti s Charkovskou smlouvou, kterou v roce 2010 prodloužil pronájem námořních zařízení na Krymu Rusku a která umožnila ponechat v přístavu Sevastopol ruskou Černomořskou flotilu. Podle ukrajinské generální prokuratury smlouva umožnila zvýšit počet ruských vojáků na Ukrajině, následně v roce 2014 obsadit a anektovat Krym.[30]
Vyznamenání
[editovat | editovat zdroj]Ukrajinská vyznamenání
[editovat | editovat zdroj]Řád za zásluhy III. třídy – 13. listopadu 1998 – za významný osobní přínos k rozvoji ropného a plynárenského průmyslu a za výstavbu plynovodu Doněck-Mariupol[32]
Řád za zásluhy II. třídy – 3. července 2000 – za významný osobní přínos k ekonomickému rozvoji Doněcké oblasti a provádění státní sociální politiky[33]
Řád za zásluhy I. třídy – 3. července 2002 – za významný osobní přínos k sociálně-ekonomické a kulturní sféře, vysokou profesionalitu a při příležitosti 70. výročí založení Doněcké oblasti[34]
Zahraniční vyznamenání
[editovat | editovat zdroj]velkokříž Řádu čestné legie – Francie, 2010[35]
Řád přátelství I. třídy – Kazachstán, 6. července 2010 – za velký přínos k posílení a rozvoji bilaterálních vztahů mezi Kazachstánem a Ukrajinou[36]
- Řád drahocenné hůlky – Mongolsko, 2011[37]
Řád Mesropa Maštoce – Arménie, 30. června 2011 – za příspěvek k posílení arménsko-ukrajinských přátelských vztahů, prohloubení spolupráce mezi Arménií a Ukrajinou a za jeho osobní příspěvek k odstranění následků zemětřesení Spitak[38]
Řád José Martího – Kuba, 22. října 2011[39][40]
- Řetěz nezávislosti – Katar, 2012[41]
Řád Zajda – Spojené arabské emiráty, 2012[42]
- Prezidentský řád znamenitosti – Gruzie, 2013[43]
Řád Srbské republiky II. třídy – Srbsko, 2013
Řád Hejdara Alijeva – Ázerbájdžán, 17. listopadu 2013 – za zvláštní zásluhy při rozvoji vztahů přátelství a spolupráce mezi Ukrajinou a Ázerbájdžánem[44]
Galerie
[editovat | editovat zdroj]-
Janukovyčovi příznivci v Dněpropetrovsku na východě země
-
V. Janukovyč a Bronisław Komorowski
-
V. Janukovyč a americká ministryně zahraničí Hillary Clintonová
-
Parlamentní volby na Ukrajině v roce 2012 vyhrála Strana regionů
-
Zleva: Dmitrij Medveděv a V. Janukovyč (2012)
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ a b c [1] Novinky.cz, 22. 2. 2014.
- ↑ a b c d Janukovyč se stal prezidentem Ukrajiny, Tymošenková inauguraci bojkotovala
- ↑ "Viktor Janukovyč: sesazený vládce Ukrajiny hovořící plynně jen rusky". iDNES.cz. 24. února 2014
- ↑ Судимости Януковича не сняты. Российская газета [online]. [cit. 2021-04-28]. Dostupné online. (rusky)
- ↑ a b KUZIO, Taras. Rise and Fall of the Party of Regions Political Machine. Problems of Post-Communism. 2015-05-04, roč. 62, čís. 3, s. 174–186. Dostupné online [cit. 2021-04-28]. ISSN 1075-8216. DOI 10.1080/10758216.2015.1020127. (anglicky)
- ↑ Расследование: обогащение Александра Януковича - Бизнес - Forbes Украина. web.archive.org [online]. 2013-08-15 [cit. 2021-04-28]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-08-15.
- ↑ Friedrich Schmidt: „Viktor Janukowitsch Junior - Tod im Baikalsee“ (Viktor Janukovyč junior - smrt v jezeře Bajkal), FAZ, 23. března 2015. [2] (německy)
- ↑ The Man Of The Moment In Ukraine Radio Free Europe, 22. 1. 2010.
- ↑ Ukrajinské volby neplatí, dokud soud neprojedná stížnost Tymošenkové
- ↑ Nejsem loutkou Kremlu, tvrdí vítěz prezidentských voleb na Ukrajině
- ↑ Stahuji žalobu proti výsledku voleb, řekla Tymošenková a soud jí vyhověl
- ↑ Janukovyč odmítl sbližování s Ruskem Deník Referendum, 1. 3. 2010.
- ↑ http://www.ceskatelevize.cz/ct24/svet/263857-kyjev-parlament-sesadil-janukovyce-volby-budou-v-kvetnu/
- ↑ [3]
- ↑ ru.tvi.ua [online]. [cit. 2014-03-04]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-03-22.
- ↑ http://russian.rt.com/article/22805
- ↑ ČTK; Interfax. Putin přiznal "misi Janukovyč" a přípravy na anexi Krymu. Tyden.cz [online]. 2015-03-09 [cit. 2015-03-09]. Dostupné online.
- ↑ Janukovyčovi s útěkem pomohlo Rusko, přiznal Putin. Novinky.cz [online]. Borgis, 2014-10-24 [cit. 2015-03-09]. Dostupné online.
- ↑ MORISSON, David: „How William Hague Deceived the House of Commons on Ukraine“ (Jak William Hague podvedl Dolní sněmovnu ohledně Ukrajiny), Huffington Post, 10. března 2014, aktualizováno 9. května 2014. http://www.huffingtonpost.co.uk/david-morrison/ukraine-willliam-hague_b_4933177.html (anglicky). Citát: „It is simply untrue that the Rada followed the procedure laid down in the Ukrainian constitution to impeach and remove a president from power.“
- ↑ SCHULLER, Konrad. “Sturz von Janukowitsch. Kein Putsch aber auch nicht verfassungsgemäß.“ (Janukovyčův pád. Žádný puč, ale také ne v souladu s ústavou), Frankfurter Allgemeine Zeitung, 24. února 2015. http://www.faz.net/aktuell/politik/ausland/europa/janukowitschs-sturz-war-kein-putsch-13447563-p3.html?printPagedArticle=true#pageIndex_3 (německy).
- ↑ KORINTH, Stefan. „Der verdrängte Verfassungsbruch“ (Zapomenuté porušení ústavy), 4. prosince 2014. http://www.nachdenkseiten.de/wp-print.php?p=24167 (německy).
- ↑ GOTTSCHALK, Christian. „Heidelberger Völkerrechtler zur Ukraine. In beiden Fällen ein klarer Rechtsbruch.“ (Znalec mezinárodního práva z Heidelbergu. V obou případech je to jasné porušení práva). Stuttgarter Zeitung, 24. března 2014. http://www.stuttgarter-zeitung.de/inhalt.heidelberger-voelkerrechtler-zur-ukraine-in-beiden-faellen-ein-klarer-rechtsbruch-page2.201ff5f4-8baf-493f-843e-4a1249f76729.html (německy). Hartwig dovodil také, že anexe Krymu Ruskem nebyla v souladu s mezinárodním právem.
- ↑ [4] Novinky.cz, 24. února 2014.
- ↑ Viktor Yanukovych, there you are! Meduza tracks down the likely hiding place of Ukraine's ousted former president. meduza.io [online]. 2017-09-01 [cit. 2021-04-28]. Dostupné online.
- ↑ Swiss investigate Yanukovych for money laundering. SWI swissinfo.ch [online]. [cit. 2022-05-24]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Extension of the asset freeze of the Federal Council in the context of Ukraine. www.admin.ch [online]. [cit. 2022-05-24]. Dostupné online.
- ↑ Switzerland extends freezing of assets of Yanukovych, his entourage for one year. Interfax-Ukraine [online]. [cit. 2022-05-24]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Switzerland reveals prospects of returning Yanukovych's assets to Ukraine. www.ukrinform.net [online]. [cit. 2022-05-24]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Ukrajinský exprezident Janukovyč dostal za vlastizradu v nepřítomnosti 13 let. iDNES.cz [online]. 2019-01-24 [cit. 2019-01-26]. Dostupné online.
- ↑ a b ČTK. Bývalý ukrajinský prezident Janukovyč je obviněn z vlastizrady. Ukrajina na něj vydala zatykač. iROZHLAS [online]. Český rozhlas, 2022-05-23 [cit. 2022-05-24]. Dostupné online.
- ↑ Янукович у Мінську, Кремль хоче зробити його “президентом України” – джерела. Українська правда [online]. [cit. 2022-05-24]. Dostupné online. (ukrajinsky)
- ↑ zakon1.rada.gov.ua [online]. [cit. 2019-09-15]. Dostupné online.
- ↑ zakon1.rada.gov.ua [online]. [cit. 2019-09-15]. Dostupné online.
- ↑ zakon1.rada.gov.ua [online]. [cit. 2019-09-15]. Dostupné online.
- ↑ Украина и Франция - дружба на века Dostupné online (rusky)
- ↑ Указ Президента Республики Казахстан от 6 июля 2010 года № 1021 «О награждении Януковича В.Ф. орденом «Достык» I степени». Информационная система ПАРАГРАФ [online]. [cit. 2019-09-15]. Dostupné online.
- ↑ Президент Монголии наградил Януковича орденом Драгоценного жезла Dostupné online (ukrajinsky)
- ↑ Президент Армении наградил Виктора Януковича орденом “Святого Месропа Маштоца”. PanARMENIAN.Net [online]. [cit. 2019-09-15]. Dostupné online.
- ↑ Президенту Украины вручена высшая награда Республики Куба Dostupné online
- ↑ Story Map Tour. www.arcgis.com [online]. [cit. 2020-04-12]. Dostupné online.
- ↑ Виктор Янукович и шейх Хамад бин Халифа Аль Тани обменялись государст…. archive.is [online]. 2012-12-28 [cit. 2019-09-15]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2012-12-28.
- ↑ Президенты Украины и Объединенных Арабских Эмиратов обменялись госуда…. archive.is [online]. 2012-12-23 [cit. 2019-09-15]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2012-12-23.
- ↑ State Awards Issued by Georgian Presidents in 2003–2015 Dostupné online (anglicky)
- ↑ Президенты Украины и Азербайджана обменялись государственными награда…. archive.is [online]. 2013-11-18 [cit. 2019-09-15]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-11-18.
Související články
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Viktor Janukovyč na Wikimedia Commons
Osoba Viktor Fedorovyč Janukovyč ve Wikicitátech
- (ukrajinsky)(rusky)(anglicky) Oficiální prezidentské stránky
- (ukrajinsky)(rusky)Volební stránky Viktora Janukovyče
- Prezidenti Ukrajiny
- Premiéři Ukrajiny
- Pravoslavní
- Ukrajinská krize
- Nositelé Řádu Mesropa Maštoce
- Nositelé Řetězu nezávislosti
- Nositelé velkokříže Řádu čestné legie
- Nositelé Řádu Hejdara Alijeva
- Nositelé Řádu Srbské republiky
- Nositelé Řádu přátelství (Kazachstán)
- Nositelé Řádu Zajda
- Nositelé Řádu drahocenné hůlky
- Nositelé Řádu za zásluhy I. třídy (Ukrajina)
- Nositelé Řádu za zásluhy III. třídy (Ukrajina)
- Nositelé Řádu za zásluhy II. třídy (Ukrajina)
- Nositelé Prezidentského řádu znamenitosti
- Nositelé Řádu José Martího
- Členové KSSS
- Narození v roce 1950
- Narození 9. července
- Narození v Doněcké oblasti
- Prezidenti odvolaní z funkce impeachmentem