Kakariki žlutočelý
![]() | |
---|---|
![]() Kakariki žlutočelý | |
Stupeň ohrožení podle IUCN | |
![]() téměř ohrožený[1] | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | strunatci (Chordata) |
Podkmen | obratlovci (Vertebrata) |
Infrakmen | čelistnatci (Gnathostomata) |
Nadtřída | čtvernožci (Tetrapoda) |
Třída | ptáci (Aves) |
Řád | papoušci (Psittaciformes) |
Čeleď | alexandrovití (Psittaculidae) |
Rod | kakariki (Cyanoramphus) |
Binomické jméno | |
Cyanoramphus auriceps (Kuhl, 1820) | |
![]() Areál rozšíření | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Kakariki žlutočelý (Cyanoramphus auriceps) je středně velký papoušek endemický Novému Zélandu, kde se vyskytuje napříč všemi třemi hlavními ostrovy (Severním, Jižním i Stewartovým). I když je jeho areál výskytu poměrně rozsáhlý, tento papoušek není příliš početný. Mezinárodní svaz ochrany přírody odhaduje celkovou populaci na 10–30 tisíc (2022) jedinců. V minulosti byli kakariki horský a kakariki chathamský považováni za konspecifické s kakarikim žlutočelým (tzn. za tentýž druh), avšak po analýzách jejich morfologie, biologie i DNA byli vyčleněni do samostatných druhů. Opeření kakarikiho žlutočelého je převážně zelené, nad ozobím mezi očima se nachází karmínový pásek, korunka je zlatě žlutá, zobák světle šedomodrý s tmavou špičkou.
Živí se všežravě. Do jejich kakarikiů patří bezobratlí (hlavně červci, mšice), pupeny a květy (hlavně kanuka, železnec, pabuky), semena (zejména pabuků a nohoplodů) a výhonky. Hnízdí nejčastěji mezi říjnem a prosincem v dutinách vzrostlých stromů. Samice klade kolem 5–6 vajec a sedí na nich 18–20 dní. Během inkubace je krmena samcem, oba partneři se pak podílí na krmení ptáčat, která vylétají z hnízd ve věku 5–7 týdnů. Druh je hodnocen jako téměř ohrožený z důvodu ohrožení introdukovanými savci, hlavně hranostaji, kusu liščími, krysami obecnými a zdivočelými kočkami. Kakarikijové žlutočelí jsou drženi chovateli po celém světě. Jak v chovech, tak ve volné přírodě se mohou křížit s úzce příbuznými kakarikijemi rudočelými.
Systematika
[editovat | editovat zdroj]Druh poprvé popsal německý přírodovědec Heinrich Kuhl v roce 1820.[2] Druhové jméno auriceps pochází z latinského aurum („zlatý“) a -ceps („korunovaný“ či „vztahující se k hlavě“; z caput = „hlava“). Rodové Cyanoramphus je kombinací starořeckého „κυανός“ (kuanos = „tmavomodrý“) a „ράμφος“ (rhamphos = „zobák“).[3] Kakariki žlutočelý je zástupce rodu kakariki (Cyanoramphus) a čeledi alexandrovití (Psittaculidae).[4]
Vnitřní systematika kakarikiů včetně kakarikiho žlutočelého byla a stále je předmětem taxonomických debat. Problémem je mj. velice blízká morfologická příbuznost kakarikiů, částečně se překrývající oblast výskytu některých druhů i výskyt hybridů. V rámci druhu Cyanoramphus auriceps se původně rozeznávaly i tyto dva taxony:[5]
- C. a. malherbi (kakariki horský); někdy též považován čistě za konspecifický ke kakarikimu žlutočelému, tzn. někdy ani nebyl považován za poddruh.[6] Podle terénních pozorování v údolí Huruni, kde se areál kakarikiů horských překrývá s areálem kakarikiů žlutočelých, bylo zjištěno, že u druhů dochází ke striktnímu výběrovému párování, tzn. běžně nedochází ke tvorbě smíšených párů, což je významný biologický ukazatel samostatnosti druhu. Vedle toho byly zjištěny i malé, avšak významné rozdíly ve vokalizaci.[7] Studie velikosti zobáků (2001) obou druhů ukázala, že samci kakarikiů horských mají oproti samcům kakarikiů žlutočelých v průměru o 0,7–0,8 mm kratší zobáky.[8] V roce 2000 pak vyšla i genetická studie, jejíž výsledky potvrdily status kakarikiho horského coby samostatného druhu. Studie dokonce odhalila, že kakariki horský je příbuznější s C. hochstetteri z Ostrovů Protinožců, než s kakarikim žlutočelým.[9]
- C. a. forbesi (kakariki chathamský); morfologická a etologická data z 20. století postupně začala ukazovat, že se jedná o samostatný druh. Bylo mj. zjištěno, že kakariki chathamský je větší než kakariki žlutočelý a má významně odlišný vokální repertoár.[10] Status kakarikiho chathamského coby samostatného druhu potvrdily i genetické analýzy (Triggs & Daugherty (1996),[11] Boon et al. (1999),[10] resp. (2000)[12]).
Na Aucklandových ostrovech se kakariki žlutočelý běžně kříží s tamějším poddruhem kakarikiho rudočelého (C. novaezelandiae novaezelandiae).[13]
- Vybrané ilustrace kakarikijů žlutočelých
-
Kakariki žlutočelý (v pozadí) a kakariki rudočelý, Charles Heaphy, 1839
-
Kakariki žlutočelý, William Thomas Greene, 1884
-
Kakariki žlutočelý (v pozadí) a kakariki rudočelý, John Gerrard Keulemans, 1888
Popis
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e0/Yellow-crowned_Parakeet.jpg/220px-Yellow-crowned_Parakeet.jpg)
Jedná se o středně velkého papouška s převážně sytě zeleným opeřením, které je na svrchní straně těla čistě zelené a na spodní straně mírně nažloutlé. Korunka je zlatavě žlutá, nad šedočerným ozobím se příčně táhne karmínově zbarvený pásek, který vede od oku k oku. Stejnou karmínovou barvu mají i dvě nevelké skvrny po stranách kostřece (jedna skvrna na každé straně). Vnějších 5 praporů letek je fialově modrých, na konci přechází až v černou. Podobné zabarvení mají i některé křídelní krovky. Podocasní krovky jsou šedé, občas nažloutlé. Oční kroužek je šedočerný až černý. Zobák je světle modrošedý s černou špičkou. Nohy jsou černohnědé, avšak mohou být i do růžovohněda či fialovošeda.[14][15][16] Samec dosahuje délek kolem 23–27 cm, jeho rozpětí křídel je 32–36 cm, délka zobáku je 1,3–1,5 cm, běháku 1,9–2 cm, ocasu 11–13 cm. O něco menší samice dosahuje délky těla kolem 20–24 cm, rozpětí křídel se pohybuje kolem 31 cm, zobák měří 1,1–1,2 cm, běhák 1,7–1,9 cm.[17] Váha samce se pohybuje kolem 50 g, samice váží kolem 40 g.[14] Duhovky jsou červené až oranžovočervené. Nedospělí jedinci jsou velmi podobní dospělcům a v terénu jsou takřka k nerozeznání.[16][15][14] V terénu lze samice od samce rozpoznat hlavně díky menší velikosti a kratšímu zobáku.[18]
Čerstvě narozená ptáčata mají jen malé a rozmazané karmínové a žluté pásky na hlavě, a stejně tak karmínové skvrnky na kostřeci jsou jen nevýrazné. Zobák ptáčat je světle růžový, duhovky tmavší než u dospělců (světle oranžovočervené až světle červenohnědé). Ocas ptáčat bývá jen krátký. V 2.–5. týdnu nabírá ocas délky dospělců a stejně tak opeření a duhovky se v této době vybarvují do podoby dospělých kakarikiů.[16]
Rozšíření a habitat
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/ba/Cyanoramphus_auriceps_%28AM_LB13873-1%29.jpg/220px-Cyanoramphus_auriceps_%28AM_LB13873-1%29.jpg)
Kakarikijové žlutočelí byli kdysi hojně rozšířeni v lesích napříč všemi třemi hlavními ostrovy Nového Zélandu (Severní, Jižní a Stewartův) i na některých přilehlých ostrůvcích a souostrovích jako jsou Aucklandovy ostrovy.[19] Původně byli hojní dokonce až do té míry, že byli považovaní za významné škůdce zemědělských plodin (hlavně v 70. a 80. letech 19. století) a Walter Buller o nich dokonce psal, že byli stříleni po tisících.[20] Po introdukci hranostajů, koček, kusu liščích a krys obecných se však jejich počty začaly rapidně zmenšovat. V moderních dobách se jejich výskyt na Severním ostrově soustřeďuje hlavně na zalesněné oblasti jako je Taranaki, Urewera, pohoří Tararua, Rimutaka nebo Raukumara. Nad to se vyskytují i na přilehlých ostrůvcích jako jsou Tříkrálové ostrovy, Hen a Chicken, Hauturu (Little Barrier), Aotea (Great Barrier) a Kapiti. Na Severním ostrově i na Aucklandových ostrovech jsou kakarikijové žlutočelí početně výrazně přečísleni příbuznými kakarikijemi rudočelými. Na Jižním ostrově jsou kakarikijové žlutočelí hojnější a obývají hlavně oblasti západního Marlborough, Nelsonu, Westlandu, západního Otaga, Catlins, Fiordlandu a vnitrozemí severního Canterbury. Vyskytují se i na Stewartově ostrově a jeho satelitních ostrovech, z těch nejvýznamnějších lze zmínit Whenua Hou.[19] Kakarikijové žlutočelí byli i translokováni / reintrodukováni na některé příbřežní ostrovy bez predátorů jako je Motuara nebo Mana i do několika vybraných vhodných lokací na novozélandské pevnině.[21]
Zatímco na novozélandské pevnině obývají hlavně starší smíšené pralesy s dominantními vysokými pabuky a nohoplody, na menších ostrovech se vyskytují hlavně v menší křovinaté vegetaci a na ostrově Mana dokonce na otevřených travnatých plochách.[22][23] V sekundárním lese se vyskytují pouze výjimečně, v čerstvě vytěženém lese se nevyskytují vůbec.[24] I když je druh geograficky poměrně dost rozšířený, jeho početnost není nijak hojná.[23] Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) odhadoval celkový stav populace k roku 2022 na 10–30 tisíc jedinců.[24]
Biologie
[editovat | editovat zdroj]Většinou se vyskytují samostatně nebo v páru, na podzim a v zimě se shlukují do menších hejn. V letu vydávají výrazné, vysoce položené ki-ki-ki-ki-ki. Vokálně se projevují i během krmení, kdy mezi sebou často štěbetají. Na ostrově Hauturu bylo zaznamenáno hlasité teritoriální volání samců připomínající err-e-e.[23] Hřadují ve stromových dutinách, často v těch, ve kterých zahnízdí. Hřadovací místa mohou každou noc střídat, nebo mohou hřadovat v té samé dutině po dobu několika týdnů až měsíců. Na hřadoviště typicky zalétají cirka hodinu před západem slunce a vylétají za východu slunce.[18]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9b/Cyanoramphus_auriceps_%28AM_LB860-1%29.jpg/220px-Cyanoramphus_auriceps_%28AM_LB860-1%29.jpg)
Potrava
[editovat | editovat zdroj]Živí se všežravě. Do jídelníčku kakarikijů žlutočelých patří bezobratlí (hlavně červci, mšice), pupeny a květy (hlavně kanuka, železnec, pabuky), semena (zejména pabuků a nohoplodů) a výhonky. V závislosti na sezónní dostupnosti sezobnou i ovoce či bobule.[15][23] Krmí se typicky v páru nebo v malých hejnech.[15] Tato hejna při krmení často následují hejna pištců žlutých (Jižní ostrov) nebo pištců bělohlavých (Severní ostrov).[23] Zatímco na novozélandské pevnině sbírají potravu většinou při okrajích stromových korun, na menších novozélandských ostrůvcích, kde se nenachází žádní suchozemští predátoři, potravu sbírají převážně na zemi.[15]
Hnízdění
[editovat | editovat zdroj]Zahnizďují nejčastěji mezi říjnem a prosincem, avšak zejména v době hojnosti potravy mohou zahnízdit v kteroukoliv část roku. Hnízdí v přirozených dutinách stromů, a to jak kmenů tak tlustších větví.[23] Pár kakarikijů nejdříve navštíví množství takových dutin, než si společně vyberou tu, ve které zahnízdí.[18] Dutiny často bývají umístěny poměrně vysoko nad zemí; byla zaznamenána hnízda ve výšce 32 m.[22] Preferují hlavně dutiny v urostlých velkých nebo starých stromech. Samice klade 5–6, někdy jen 2 nebo naopak až 9 bílých vajec mírně elipsovitého tvaru o rozměrech 23×19 mm.[23] Vejce jsou kladena přímo na dno dutiny na tlející dřevo,[22] vzácněji na zbytky hnízda jiného druhu ptáka jako je pištec žlutý nebo pokřovník zelený.[25] Vchod do dutiny může být velmi malý (30×30 mm) nebo naopak poměrně rozsáhlý (600×45 mm) s nejmenším zaznamenaným průměrem otvoru pouze 25 mm.[25]
Inkubuje pouze samice po dobu 18–20 dní. Samice opouští hnízdo pouze za účelem přijímání potravy, kterou pro ni zajišťuje samec. Ten nejdříve dosedne na nedaleké bidlo a hlasově samici přivolá ven.[23] Samice vylétne z hnízda, dosedne vedle samce, přikrčí se a s hlavou položenou mírně dozadu otevře zobák. Samec několikrát škubne hlavou nahoru a dolů, čímž nahrne potravu z volete do úst, poté překříží se samicí zobák a předá jí potravu. Samice takto přijme kolem 2–24 soust. Při každém soustu vydává krátký pištivý zvuk. Ptáčata se klubou asynchronně, tzn. jedno po druhém v rámci několika dní.[18] Stejně jako samice, i ptáčata jsou krmena regurgitací potravy. Tu zajišťují jak samice, tak samec. Mláďata opouští hnízdo ve věku 5–7 týdnů.[23]
Vztah k lidem
[editovat | editovat zdroj]Ohrožení
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/04/Yellow-crowned-Parakeet-Routeburn.jpg/220px-Yellow-crowned-Parakeet-Routeburn.jpg)
Od lidského osídlení Nového Zélandu stavy kakarikijů žlutočelých velmi poklesly. Na vině je zejména úbytek původních pralesů, které byly z velké části vypáleny a vytěženy, změny v habitatu a introdukce savčích predátorů. Na Novém Zélandu se před příchodem lidí nevyskytovali žádné šelmy ani hlodavci a poté, co lidé na novozélandské souostroví introdukovali krysy obecné, kočky, kusu liščí a hranostaje, došlo k výraznému populačnímu úbytku kakarikijů žlutočelých i dalších novozélandských ptáků, kteří nemají vyvinuté protipredační strategie vůči suchozemské predaci.[24] Introdukovaní predátoři nadále představují hlavní ohrožení karakijů žlutočelých. Zdá se nicméně, že predátoři nemají na karakije žlutočelé tak velký vliv jako karakije rudočelé, jelikož kakarikijové žlutočelí se častěji krmí i hnízdí v korunách stromů, kde jsou šance predace nižší.[23] Nejzranitelnější jsou mláďata na hnízdě, která jsou hlavně před opuštěním hnízda značně hlasitá a při proniknutí predátora do stromové dutiny nemají kde uniknout.[18] Částečné ohrožení druhu představuje i hybridizace s kakarikijemi rudočelými. I přes nedostatek přesných dat se předpokládá, že populace kakarikijů zažívá poměrně pomalý, avšak vytrvalý pokles. Proto IUCN druh hodnotí jako téměř ohrožený.[24]
Populace kakarikijů je rok od roku značně volatilní a následuje cykly tzv. žírných roků. Během těchto let se na stromech urodí mnohonásobné množství semen, které způsobí prudký nárůst potravy a rapidní navýšení hnízdní úspěšnosti. Populační exploze kakarikijů je však v následujících měsících zastavena a zcela převrácena, když díky velkému množství potravy vzroste i početnost introdukovaných predátorů, kteří způsobí následný rapidní populační pokles kakarikijů. Jelikož žírné roky jsou spojovány s teplým počasím, dá se předpokládat, že s tím, jak bude globální oteplování nabírat na síle, bude se i navyšovat volatilita a frekvence populačních poklesů kakarikijů žlutočelých.[24][18]
Ochrana
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4b/Yellow-fronted_Parakeet_-_South_Island_-_New_Zealand_%2824402056137%29.jpg/220px-Yellow-fronted_Parakeet_-_South_Island_-_New_Zealand_%2824402056137%29.jpg)
K základním typům ochrany druhu patří hlavně kontrola predátorů. Terénní pozorování ukazují, že populace kakarikijů žutočelých klesají hlavně v oblastech, kde nedochází k hubení suchozemských predátorů.[24] K dalším ochranným opatřením druhu patří translokace (tzn. přemístění druhu na ostrovy bez predátorů) nebo reintrodukce (tzn. založení populací v místech, kde kakarikijové vyhynuli).[22] Druh je celoplošně chráněn zákonem o divoké přírodě z roku 1953 (Wildlife Act 1953).[26] Kakariki žlutočelý je zmíněn v Příloze II Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a planě rostoucích rostlin (CITES), což v praxi znamená, že import/export kakarikijů nebo produktů z nich vyrobených je regulován.[27]
Chov
[editovat | editovat zdroj]Kakariki žlutočelý a rudočelý jsou jedinými nativními novozélandskými ptáky, které Ministerstvo památkové péče (Department of Conservation, DOC) povoluje místním chovatelům po získání povolení chovat a rozmnožovat.[28] Kakarikijové žlutočelí jsou jinak chováni po celém světě. Jsou ceněni pro své výrazné opeření, přátelskou povahu a aktivitu; i v kleci se neustále pohybují sem a tam, čímž jsou pro řadu chovatelů značně atraktivní. Z důvodu jejich neustálého pohybu se k chovu těchto opeřenců doporučuje velká klec (cca 3,6 m vysoká × 0,9 m široká × 1,8 m hluboká), která jim tento aktivní život umožní.[29]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ The IUCN Red List of Threatened Species 2021.3. 9. prosince 2021. Dostupné online. [cit. 2021-12-27].
- ↑ KUHL, Heinrich. Conspectus Psittacorum : cum specierum definitionibus, novarum descriptionibus, synonymis et circa patriam singularum naturalem adversariis, adjecto indice museorum, ubi earum artificiosae exuviae servantur : cum tabulis III. aeneis pictis. Bonn: s.n 130 s. Dostupné online. DOI 10.5962/bhl.title.53420.
- ↑ JOBLING, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm, 2010. ISBN 978-1-4081-2501-4. S. 62, 128.
- ↑ Parrots, cockatoos [online]. IOC World Bird List v12.2 [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Checklist Committee. Checklist of the birds of New Zealand, Norfolk and Macquarie Islands, and the Ross Dependency, Antarctica. 5. vyd. Wellington: Ornithological Society of New Zealand, 2022. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ YOUNG, Jim R.; KEARVELL, Jonathan C. Distinguishing between sexes and species: bill size in Orange-fronted and Yellow-crowned Parakeets, Cyanoramphus auriceps. S. 137–143. Emu - Austral Ornithology [online]. 2001-06-01 [cit. 2022-06-21]. Roč. 101, čís. 2, s. 137–143. DOI 10.1071/MU00010. (anglicky)
- ↑ KEARVELL, Jonathan C.; GRANT, Andrew D.; BOON, Wee Ming. The orange-fronted parakeet (Cyanoramphus malherbi) is a distinct species: a review of recent research into its taxonomy and systematic relationship within the genus Cyanoramphus. S. 27–35. Notornis [online]. The Ornithological Society of New Zealand, Inc., 2003 [cit. 2022-06-21]. Roč. 50, s. 27–35. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ YOUNG, Jim R.; KEARVELL, Jonathan C. Distinguishing between sexes and species: bill size in Orange-fronted and Yellow-crowned Parakeets, Cyanoramphus auriceps. S. 137–143. Emu - Austral Ornithology [online]. 2001-06-01 [cit. 2022-06-21]. Roč. 101, čís. 2, s. 137–143. DOI 10.1071/MU00010. (anglicky)
- ↑ BOON, W. M.; KEARVELL, J. C.; DAUGHERTY, C. H. Molecular systematics of New Zealand Cyanoramphus parakeets: conservation of Orange-fronted and Forbes' Parakeets. Bird Conservation International. 2000-09, roč. 10, čís. 3, s. 211–239. Dostupné online [cit. 2022-05-03]. ISSN 1474-0001. DOI 10.1017/S0959270900000198. (anglicky)
- ↑ a b BOON, Wee Ming; CHAMBERS, Geoffrey K.; CHARLES H., Daugherty. Genetic analysis of Forbes' parakeet (Cyanoramphus forbesi) [online]. Wellington, New Zealand: Department of Conservation, 1999 [cit. 2022-05-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ TRIGGS, S. J.; DAUGHERTY, C. H. Conservation and genetics of New Zealand parakeets. Bird Conservation International. 1996-03, roč. 6, čís. 1, s. 89–101. Dostupné online [cit. 2022-05-03]. ISSN 1474-0001. DOI 10.1017/S0959270900001337. (anglicky)
- ↑ BOON, W. M.; KEARVELL, J. C.; DAUGHERTY, C. H. Molecular systematics of New Zealand Cyanoramphus parakeets: conservation of Orange-fronted and Forbes' Parakeets. Bird Conservation International. 2000-09, roč. 10, čís. 3, s. 211–239. Dostupné online [cit. 2022-05-03]. ISSN 1474-0001. DOI 10.1017/S0959270900000198. (anglicky)
- ↑ MISKELLY, Colin M., et a. Birds of the Auckland Islands: New Zealand subantarctic. S. 59–151. Notornis [online]. 2020 [cit. 2023-01-03]. Roč. 67, čís. 1, s. 59–151. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c Heather, Robertson & Onley 2015, s. 156.
- ↑ a b c d e Kolektiv autorů, 2010. Reader's digest complete book of New Zealand birds. Příprava vydání C. J. R. Robertson. Wellington: Reader's Digest Service Pty Limited. ISBN 0-474-00048-6. S. 251. (anglicky)
- ↑ a b c Higgins (ed.) 1999, s. 492.
- ↑ Higgins (ed.) 1999, s. 498.
- ↑ a b c d e f ELLIOTT, Graeme P.; DILKS, Peter J.; O'DONNELL, Colin F.J. The ecology of yellow‐crowned parakeets (Cyanoramphus auriceps) in Nothofagus forest in Fiordland, New Zealand. New Zealand Journal of Zoology. 1996-01-01, roč. 23, čís. 3, s. 249–265. Dostupné online [cit. 2023-01-04]. ISSN 0301-4223. DOI 10.1080/03014223.1996.9518084. (anglicky)
- ↑ a b Higgins (ed.) 1999, s. 380.
- ↑ BULLER, Walter. A history of the birds of New Zealand. 2. vyd. London: the author, 1888. (anglicky)
- ↑ MISKELLY, Colin M.; POWLESLAND, Ralph G. Conservation translocations of New Zealand birds, 1863-2012. S. 3–28. Notornis [online]. The Ornithological Society of New Zealand, Inc., 2013 [cit. 2023-01-03]. Roč. 60, s. 3–28. Dostupné online. ISSN 0029-4470. (anglicky)
- ↑ a b c d ELLIOTT, G. P. Yellow-crowned parakeet | Kākāriki. nzbirdsonline.org.nz [online]. New Zealand Birds Online, 2013 [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c d e f g h i j Heather, Robertson & Onley 2015, s. 380.
- ↑ a b c d e f Cyanoramphus auriceps [online]. The IUCN Red List of Threatened Species 2022: e.T22685175A213764778, 2022 [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b ELLIOTT, Graeme P.; DILKS, Peter J.; O'DONNELL, Colin F.J. Nest site selection by mohua and yellow‐crowned parakeets in beech forest in Fiordland, New Zealand. New Zealand Journal of Zoology. 1996-01-01, roč. 23, čís. 3, s. 267–278. Dostupné online [cit. 2023-01-04]. ISSN 0301-4223. DOI 10.1080/03014223.1996.9518085. (anglicky)
- ↑ Wildlife Act 1953 [online]. Public Act - New Zealand Legislation, 1953 [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Appendices I, II and III [online]. CITEs, 2022 [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ New Zealand parakeet/kākāriki. www.doc.govt.nz [online]. Department of Conversation [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Kakariki [online]. The Parrot Place [cit. 2023-01-03]. Dostupné online. (anglicky)
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- REINSCHMIDT, Matthias. Atlas papoušků. České Budějovice: Dona, 2010. 384 s. ISBN 978-80-7322-142-3. S. 126.
- SMRČEK, Martin. Kapesní atlas exotických ptáků. Praha: Cesty, 2003. 312 s. ISBN 80-7181-801-1. S. 154.
- anglicky
- FORSHAW, Joseph, 2017. Vanished and Vanishing Parrots: Profiling Extinct and Endangered Species. Svazek 2. Ithaca and London: CSIRO Publishing. ISBN 9780643106499. (anglicky)
- HEATHER, Barrie; ROBERTSON, Hugh; ONLEY, Derek, 2015. The Field Guide to the Birds of New Zealand. Auckland: Penguin Books. ISBN 9780143570929. (anglicky)
- HIGGINS, P. J., 1999. Handbook of Australian, New Zealand & Antarctic Birds. Volume 4, Parrots to dollarbird. Svazek 2. Melbourne: Oxford University Press. Dostupné online. ISBN 9780195530711. (anglicky)
- Kolektiv autorů, 2010. Reader's digest complete book of New Zealand birds. Příprava vydání C. J. R. Robertson. Wellington: Reader's Digest Service Pty Limited. ISBN 0-474-00048-6. (anglicky)
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu kakariki žlutočelý na Wikimedia Commons
- Kakariki žlutočelý v Digitální encyklopedii novozélandského ptactva (anglicky)
- Kakariki žlutočelý na Nzbirds.com (anglicky)
- Video o chovu kakarikijů (anglicky)