Milan Hübl
doc. PhDr. Milan Hübl, CSc. | |
---|---|
Poslanec Federálního shromáždění (SN) | |
Ve funkci: 1969 – 1969 | |
Poslanec České národní rady | |
Ve funkci: 1969 – 1969 | |
Stranická příslušnost | |
Členství | KSČ |
Narození | 27. ledna 1927 nebo 24. ledna 1927 Nitra ![]() |
Úmrtí | 28. října 1989 (ve věku 62 let) Praha ![]() |
Alma mater | Masarykova univerzita |
Profese | politik, pedagog, historik a učitel |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Milan Hübl (27. ledna 1927 Nitra – 28. října 1989 Praha[1]) byl český a československý historik, vysokoškolský učitel, akademik a politik Komunistické strany Československa, představitel reformního proudu v KSČ během pražského jara, poslanec Sněmovny národů Federálního shromáždění a poslanec České národní rady na počátku normalizace. Pak odstaven z veřejných funkcí, v 70. a 80. letech aktivní v opozici, signatář Charty 77.
Biografie
[editovat | editovat zdroj]Původním povoláním byl textilní dělník, neměl maturitu.[2] Ve svých devatenácti letech vstoupil do KSČ. V letech 1947–1950 vystudoval Vysokou školu sociální v Brně (podle jiného zdroje byl absolventem Filozofické fakulty Masarykovy univerzity[3]). V letech 1950–1964 působil jako učitel na Vysoké škole politické ústředního výboru Komunistické strany Československa, od roku 1961 jako docent. Pak mezi roky 1964 a 1968 působil jako vědecký pracovník Ústavu dějin evropských socialistických zemí při ČSAV. Specializoval se na dějiny dělnického hnutí a otázky soudobého socialismu. Patřil mezi hlavní představitele reformního myšlenkového proudu v KSČ během 60. let.[4] V roce 1965 se zastal slovenského historika Daniela Rapanta, který byl napaden maďarskou marxistickou historičkou Erzsébet Andicsovou za revizionistické nemarxistické pojetí novodobých slovenských dějin. Spor se vedl o slovenské národní hnutí v době revoluce v letech 1848–1849, kde Andicsová ve shodě s tehdejšími postoji Karla Marxe hodnotila toto hnutí jako konzervativní. Hübl argumentoval tím, že západní polovina habsburské monarchie byla tehdy nadána většími občanskými ale i národními právy, a proto byl příklon Slováků k Vídni logický.[5]
Jeho politická kariéra vyvrcholila během pražského jara. V letech 1968–1969 byl rektorem Vysoké školy politické ústředního výboru Komunistické strany Československa.[4] Koncem 60. let se také uvádí jako člen Městského výboru KSČ v Praze, bytem Praha.[3] V českých zemích patřil v roce 1968 mezi hlavní propagátory pochopení pro slovenské národní aspirace. Zapojil se do debat o novém státoprávním uspořádání Československa. Obhajoval dvoučlennou federaci a odmítal návrhy na trojfederaci (Čechy, Morava, Slovensko), kterou považoval jen za reprízu překonaného zemského uspořádání. Zasedal ve vládním výboru pro otázky federalizace.[6]
Jeho kariéra pak skončila po invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Vysočanský sjezd KSČ ho ještě hned po okupaci v srpnu 1968 zvolil za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa a dne 31. srpna byl do této funkce oficiálně kooptován. Během srpna 1968 byl zároveň členem předsednictva ÚV KSČ. Po provedení federalizace Československa usedl v lednu 1969 do Sněmovny národů Federálního shromáždění. Do federálního parlamentu ho nominovala Česká národní rada (ČNR), v níž rovněž zasedal. Z ÚV KSČ byl vyloučen v září 1969.[7] Ve FS setrval jen do prosince 1969, kdy rezignoval. Předtím byl v listopadu 1969 zbaven rozhodnutím Národní fronty mandátu v ČNR. V hlasování se všichni přítomní poslanci vyjádřili pro vyloučení Milana Hübla z ČNR, nikdo nebyl proti a nikdo se nezdržel hlasování.[8][9] Ústřední výbor Komunistické strany Československa ho tehdy zařadil na seznam „představitelů a exponentů pravice“.[10]
Ačkoli koncem 60. let patřil mezi stoupence a obhájce Gustáva Husáka v českých zemích a ještě v dubnu 1969 se přičinil o jeho nástup do čela KSČ, po zostření kádrové politiky s nástupem tvrdé fáze normalizace byl profesně a politicky pronásledován. Husák mu nijak nepomohl.[11] V roce 1970 mu bylo zrušeno členství v KSČ. Během normalizace se angažoval v opozičních strukturách. Počátkem 70. let okolo něj vzniklo Socialistické hnutí československých občanů jako platforma tvořená zejména stoupenci reforem z roku 1968.[12] V letech 1972–1976 byl téměř pět let vězněn. Husák v roce 1974 zakázal Lubomíru Štrougalovi, který zastupoval nemocného prezidenta Ludvíka Svobodu, udělit Hüblovi milost a sám ji, po svém zvolení prezidentem, odmítl udělit, a to i přes kladné doporučení premiéra Štrougala.[13] V roce 1977 se Hübl stal signatářem Charty 77. Podílel se na vydávání samizdatových materiálů a v letech 1987–1989 byl redaktorem ilegálních Lidových novin. Během 80. let ho Státní bezpečnost evidovala jako spolupracovníka (krycí jméno TOMÁŠ).[4]
Dílo
[editovat | editovat zdroj]- Jeho největší dílo zůstalo pouze v rukopise. Jedná se o syntézu dějin Druhé internacionály.[14]
- Cesty k moci. Nakladatelství Naše vojsko, Praha 1990. Předmluvu napsal Petr Uhl. ISBN 80-206-0208-9
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Milan Hübl [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-03-16]. Dostupné online.
- ↑ Doslov spolupracovníka Miloše Hájka v knize Cesty k moci
- ↑ a b Návrh poslanců dr. Štrougala, dr. Kučery, Pospíšila, Erbana, dr. Císaře a druhů na volbu sedmdesáti pěti poslanců Sněmovny národů Federálního shromáždění podle čl. 147 písm. b) ústavního zákona č. 143/1968 Sb., o československé federaci [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-03-16]. Dostupné online.
- ↑ a b c Milan HÜBL [online]. totalita.cz [cit. 2012-03-16]. Dostupné online.
- ↑ Rychlík, Jan: Češi a Slováci ve 20. století. Praha: Vyšehrad, 2012. ISBN 978-80-7429-133-3. S. 450–451.
- ↑ Rychlík, Jan: Češi a Slováci ve 20. století. Praha: Vyšehrad, 2012. ISBN 978-80-7429-133-3. S. 483, 485–486, 488–489.
- ↑ Přehled funkcionářů ústředních orgánů KSČ 1945 – 1989 [online]. www.cibulka.net [cit. 2012-03-18]. Dostupné online.
- ↑ jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-03-16]. Dostupné online.
- ↑ 5. schůze [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-03-16]. Dostupné online.
- ↑ Seznam osob doporučených k zařazení do jednotné centrální evidence představitelů a exponentů pravice ústředním výborem KSČ [online]. totalita.cz [cit. 2012-03-18]. Dostupné online.
- ↑ Rychlík, Jan: Češi a Slováci ve 20. století. Praha: Vyšehrad, 2012. ISBN 978-80-7429-133-3. S. 545.
- ↑ kol. aut.: Politické strany, 1938–2004. Brno: Doplněk, 2005. ISBN 80-7239-179-8. S. 1268.
- ↑ Rychlík, Jan: Češi a Slováci ve 20. století. Praha: Vyšehrad, 2012. ISBN 978-80-7429-133-3. S. 545–546.
- ↑ HAVEL, Václav; HRADÍLEK, Tomáš; NĚMCOVÁ, Dana. Dokument Charty 77 č. D589/1989 – nekrolog [online]. Charta 77, 1989-11-04 [cit. 2024-03-26]. Dostupné online.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Milan Hübl
- Milan Hübl v parlamentu
- Čeští vysokoškolští pedagogové
- Absolventi Filozofické fakulty Masarykovy univerzity
- Čeští akademici
- Čeští historikové
- Rektoři Vysoké školy politické ÚV KSČ
- Českoslovenští politici české národnosti
- Poslanci České národní rady
- Poslanci československého Federálního shromáždění
- Členové KSČ
- Členové Ústředního výboru Komunistické strany Československa
- Vyloučení z KSČ
- Političtí vězni komunistického režimu v Československu
- Signatáři Charty 77
- Agenti Státní bezpečnosti
- Narození v roce 1927
- Narození 27. ledna
- Úmrtí v roce 1989
- Úmrtí 28. října
- Historikové 20. století