Svátost smíření (katolická církev)
- Tento článek je o jedné ze svátostí katolické církve. Zpověď v jiných církvích viz Svátost smíření. O pokání v jiných náboženstvích viz Pokání. O smíření v jiných náboženstvích viz Smíření (teologie).
Svátost smíření[p 1][1][2] (běžně nazývaná také svátost pokání nebo zpověď) je jednou ze sedmi svátostí katolické církve (ve východním křesťanství známá jako svatá Tajina), při níž jsou věřící zbavováni hříchů spáchaných po křtu a smiřováni s křesťanským společenstvím. Během smíření je třeba vyznat smrtelné hříchy a ze zbožných důvodů lze vyznat i všední hříchy. Podle dogmatu a neměnné praxe církve mohou rozhřešení (absoluci) udělovat pouze kněží.[3]
Charakter
[editovat | editovat zdroj]Církev na základě podobenství o marnotratném synovi učí, že zpověď není tribunál nebo trestní soud, kde je člověk odsouzen Bohem jako zločinec, ale „svatební hodovní síň, kde společenství slaví Velikonoce, Kristovo vítězství nad hříchem a smrtí, v radostné zkušenosti jeho odpouštějícího milosrdenství“. Při zpovědi, jak věří církev, Bůh soudí člověka v tom smyslu, že vynáší na světlo jeho hříchy tím, že mu dává možnost vyznat své hříchy zpovědníkovi, pak mu uděluje pokání a prostřednictvím zpovědníka mu uděluje odpuštění. Boží odpuštění navrací osobě „jas bílého roucha křtu, roucha, které je výslovně vyžadováno pro účast na [svatební] hostině.“[4]
Historie
[editovat | editovat zdroj]V Novém zákoně jsou křesťané nabádáni, aby si na svých shromážděních „navzájem vyznávali hříchy a modlili se jeden za druhého“[5] a aby byli lidmi, kteří odpouštějí.[6][7] V Janově evangeliu Ježíš po svém vzkříšení říká apoštolům: „Přijměte Ducha svatého. Komu odpustíte hříchy, tomu jsou odpuštěny, a komu je neodpustíte, tomu odpuštěny nejsou.“[8] První církevní otcové chápali, že moc odpouštět a neodpouštět hříchy byla svěřena apoštolům a jejich právoplatným nástupcům, biskupům a kněžím, aby usmiřovali věřící, kteří po křtu padli.[9]
Raná praxe
[editovat | editovat zdroj]V polovině 2. století se v knize Hermův Pastýř objevuje myšlenka jediného smíření/pokání po křtu za těžké hříchy odpadlictví, vraždy a cizoložství.[10] Episkopos (biskup) byl hlavním liturgickým představitelem místní obce,[11] který prohlásil, že Bůh hříchy odpustil, když bylo jasné, že došlo k pokání, o čemž svědčí vykonání nějakého pokání,[11] a kajícník byl znovu přijat do obce.[12]
Potřeba zpovídat se knězi se objevuje už u Basila Velikého, který měl za to, že Bůh uděluje odpuštění skrze kněze. Před čtvrtým stoletím byla zpověď a kajícná disciplína veřejnou záležitostí, „neboť každý hřích je hříchem nejen proti Bohu, ale i proti bližnímu, proti společenství.“[13] V době Cypriána z Kartága už samotná zpověď nebyla veřejná.[14]
Někdy se vyžadovalo celoživotní pokání, ale od počátku 5. století se za nejtěžší hříchy začalo považovat veřejné pokání za projev zadostiučinění. Na Zelený čtvrtek byli hříšníci spolu s katechumeny znovu přijímáni do společenství. Ze smíření na smrtelné posteli s církví, které nevyžadovalo pokání jako znamení lítosti, se do toho vnesl zmatek a rituál se začal vzdalovat realitě.[15]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Poznámky
[editovat | editovat zdroj]- ↑ „Svátost smíření“ je název používaný v českém překladu Kodexu kanonického práva katolické církve z roku 1983. Katechismus katolické církve používá širší pojmenování a nazývá ji ‚svátostí pokání a smíření‘ a uvádí další alternativní názvy ‚obrácení‘, ‚zpověď‘ a ‚odpuštění‘.
Reference
[editovat | editovat zdroj]V tomto článku byl použit překlad textu z článku Sacrament of Penance na anglické Wikipedii.
- ↑ Kodex kanonického práva, kán. 959–997 [online]. vatican.va, 1983 [cit. 2024-08-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Katechismus katolické církve. Praha: Zvon, 1995. ISBN 80-7113-132-6. Kapitola Svátost pokání a smíření, §1422–1498, s. 364–381.
- ↑ The Roman Catholic Church dogmas Doctrine of Salvation Catholic Apologetics [online]. theworkofgod.org [cit. 2024-08-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Evangelizatio.Va: 24 Hours for the Lord, Part 1: Confession [online]. evangelizatio.va, 2023-03-18 [cit. 2024-08-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Jak 5, 16 (Kral, ČEP)
- ↑ Ef 4, 32 (Kral, ČEP)
- ↑ MARTOS, Joseph. Doors to the Sacred. [s.l.]: Ligouri, 2014. S. 322. (anglicky)
- ↑ Jan 20, 22–23 (Kral, ČEP)
- ↑ The Sacrament of Penance. In: Catholic Encyclopedia. [s.l.]: [s.n.] Dostupné online. (anglicky)
- ↑ MIRUS, Thomas V. Church Fathers: The Shepherd of Hermas [online]. catholicculture.org, 2015-02-13 [cit. 2024-08-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b OSBORNE, Kenan. Reconciliation and Justification: The Sacrament and Its Theology. [s.l.]: Wipf and Stock Publishers, 2001-11-28. Dostupné online. ISBN 9781579108199. (anglicky)
- ↑ Martos 2014, s. 323, 325, 327.
- ↑ TSIRPANLIS, Constantine N. Eastern Patristic Orthodox Theology. [s.l.]: Liturgical Press, 1991. ISBN 0814658016. S. 140–141. (anglicky)
- ↑ POSCHMANN, Bernhard. Penance and the anointing of the sick. Herder history of dogma. Překlad Courtney, Francis. New York: Herder and Herder, 1964. OCLC 2205919 S. 60–61. (anglicky)
- ↑ Poschmann 1964, s. 95–96, 136–45.