Elefter Luarsabovič Andronikašvili: Porovnání verzí
m styl, linky, šablony |
m + Kategorie:Vědci zabývající se heliem ; přesun kategorií, {{Portály|Fyzika}} |
||
Řádek 21: | Řádek 21: | ||
}} |
}} |
||
{{Portály|Fyzika}} |
|||
{{Pahýl - biografie}} |
|||
{{DEFAULTSORT:Andronikašvili, Elefter Luarsabovič}} |
{{DEFAULTSORT:Andronikašvili, Elefter Luarsabovič}} |
||
[[Kategorie: |
[[Kategorie:Vědci zabývající se heliem]] |
||
⚫ | |||
[[Kategorie:Sovětští fyzici]] |
[[Kategorie:Sovětští fyzici]] |
||
[[Kategorie:Gruzínští fyzici]] |
[[Kategorie:Gruzínští fyzici]] |
||
[[Kategorie:Muži]] |
[[Kategorie:Muži]] |
||
[[Kategorie:Narození 1910]] |
|||
⚫ | |||
[[en:Elepter Andronikashvili]] |
[[en:Elepter Andronikashvili]] |
Verze z 28. 1. 2012, 15:24
Elefter Luarsabovič Andronikašvili (rusky Элевтер Луарсабович Андроникашвили, 25. prosince 1910 – 9. září 1989) byl sovětský experimentální fyzik gruzínské národnosti, akademik Gruzínské akademie věd, který přispěl k výzkumu supratekutého hélia II.
Biografie
E. L. Andronikašvili absolvoval v roce 1932 leningradskou polytechniku, v letech 1935 – 1940 přednášel na tbiliské univerzitě. Poté do roku 1948 pracoval v moskevském Ústavu fyzikálních problémů u Pjotra Kapicy, kde v roce 1948 obhájil doktorskou disertaci. Od roku 1948 pracoval opět v Tbilisi, nejdříve jako profesor na tbiliské univerzitě, od roku 1951 byl ředitelem Fyzikálního ústavu Gruzínské akademie věd. V roce 1952 obdržel Stalinovu cenu. Od roku 1955 byl plným členem Gruzínské akademie věd. V roce 1978 byl vyznamenán Státní cenou SSSR.
Přínos pro fyziku
Pracoval ve fyzice nízkých teplot, kosmického záření, v jaderné technice a biofyzice. Jeho práce v oboru kvantové hydrodynamiky patří k základním. V Ústavu fyzikálních problémů se začal zabývat experimenty se supratekutým héliem II. Provedl tzv. Andronikašviliho experiment, který potvrdil správnost dvousložkového modelu supratekutosti. Předmětem experimentu bylo měření periody a útlumu torzních kmitů soustavy disků v kapalném héliu. Disky byly vyrobeny z hliníkové fólie a navlečené na tyčku v malých vzdálenostech od sebe. Perioda kmitů byla pod teplotou přechodu od hélia I k supratekutému héliu II teplotně závislá. S klesající teplotou se perioda prodlužovala, až se v blízkosti absolutní nuly blížila teoretické periodě ve vakuu. To odpovídalo přibývání supratekuté složky na úkor normální.
Literatura
- ANDRONIKAŠVILI, E. L. Vzpomínky na kapalné hélium. Praha: Mladá Fronta, 1983. Autobiografie.