Ivan Vasiljevič Smirnov
Ivan Vasiljevič Smirnov | |
---|---|
![]() | |
Narození | 12. února 1895 Vladimir |
Úmrtí | 28. října 1956 (ve věku 61 let) Palma de Mallorca |
Místo pohřbení | Nizozemsko |
Povolání | stíhací pilot a letecké eso |
Ocenění | Řád sv. Anny 3. třídy Řád sv. Stanislava 3. třídy zlatá zbraň Za chrabrost Řád sv. Vladimíra 4. třídy rytíř Oranžsko-nasavského řádu … více na Wikidatech |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Ivan Vasiljevič Smirnov (rusky Иван Васильевич Смирнов; 31. lednajul./ 12. února 1895greg.–28. října 1956), ruské letecké eso. Patří s 13 potvrzenými sestřely k nejúspěšnějším stíhačům Velké války.
Pocházel z rolnické rodiny. Během prvních měsíců konfliktu patřil k 96. pěšímu pluku z Omsku a získal Kříž Svatého Jiří za statečnost. Už koncem roku 1914 však utrpěl vážné zranění po zásahu nepřátelským kulometem. Později se přihlásil k leteckým silám a bojoval pod velením Alexandra Kazakova v 19. sborovém leteckém oddílu.
Po bolševickém převratu, ze strachu před popravami carských důstojníků, odešel do Británie a poté bojoval po boku Britů proti Rudé armádě.
Mezi světovými válkami létal jako pilot belgické společnosti SNETA a holandské KLM. V roce 1933 se zúčastnil rekordního letu z Amsterodamu na Jávu, kam doletěl za čtyři dny.
Během druhé světové války létal mezi Jávou a Austrálií. Když 3. března 1942 převážel ve stroji Douglas DC-3 Dakota civilisty a bednu diamantů v hodnotě 300 tisíc tehdejších liber, jeho stroj přepadla tři japonská Zera. Smirnov byl několikrát zasažen do ramene a boku, ale přesto se mu podařilo nouzově přistát na pláži nedaleko západoaustralského města Broome.
Po válce jej zaměstnala americká olejářská společnost a během stodenního propagačního letu navštívil téměř třicet států. Zemřel na ostrově Malorka a pochován je v Amsterodamu.
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Ivan Vasiljevič Smirnov na Wikimedia Commons
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- ČERVENKA, Juraj. Létající bohatýr: Alexandr Alexandrovič Kazakov. Válka REVUE. 2012, s. 39. ISSN 1804-0772.